Евгений Баратински
Есен

Превод от руски: Николай Бояджиев, —

chitanka.info

1

Септември! Хладно слънцето блести,

със своя изгрев закъсняло,

като невярно злато с лъч трепти

в негладко водно огледало.

Край хълмовете вие се мъгла;

и къдравият дъб жълтее;

роса удавя ранните поля;

лист трепетликов червенее;

не чувам птичи гласове. Мълчат

беззвучни небесата и лесът!

2

Септември. Идва есен с вечерта.

В усоя и в полето сиво

прах сребърен посипва заранта,

студът блести така красиво!

Ще се пробуди дъжделив Еол;

и разлюляна ще завие

гората — здрачния и влажен дол

със пъстри листи ще покрие;

небето облаци ще връхлетят,

реките с буйна пяна ще текат.

3

Прощавайте, сияйни небеса!

Природни красоти цветисти!

Вълшебен шепот, завладял леса,

и люспести води златисти!

Сън на минути летни! Ето че

дървар в горите оголели

със брадвата си ехото сече

и скоро, снежно побелели,

дъбрави, хълми с образ замъглен,

ще отрази потокът заледен.

4

А при това свободният селяк

плода на своя труд събира:

в ливадите събрал купи от злак,

със сърп към нивата напира.

Върху бразди пожънати лежат

сноп върху сноп в кръстци блестящи,

или навън колите ги влекат,

под тежкия товар скриптящи,

и град ще се издигне златовръх

край селските колиби с хлебен дъх.

5

Дни свети! Селско тържество кънти

под всяка стряха одимена,

бухалка бие, камъни върти

с шум мелницата съживена.

За тежки дни орачът у дома

блага прикъта. Идвай, зима!

Във къщи радват се на топлина,

хляб, сол, пенлива брага има;

ще вкуси той, от грижи облекчен,

плода на своя труд благословен!

6

А ти, когато встъпваш в есента,

орач на жизнената нива,

и земната съдба със милостта

пред теб напълно се разкрива;

когато трудовия ти живот

възнаграждавайки, браздата

се готви да предава своя плод

и зрее жътва скъпа, и в зърната

на мислите я сбираш, с пълнота

разбрал човешката съдба в света —

7

като орача ли си награден?

И ти, тъй както той, си сеял

с надеждата за плодоносен ден

и златни сънища лелеял…

Любувай им се! С гордост ги зови!

Брой всички свои постижения!…

Към светските мечти и труд, уви,

от теб са струпани: презрения,

позора зъл на твоята душа,

познала и обиди, и лъжа.

8

Денят се извиси и дързостта

на младините лековерни

ти проумя; изпита пропастта

на луди и на лицемерни.

Ти беше милосърден мъж,

на увлечения приятел;

на тайнствен блясък цар и изведнъж

на пусти дебри съзерцател;

сам със тъгата, стона й унил

със свойта гордост бавно задушил.

9

Но ако непринудения вик

негодувание извика,

ако тържествен, див възникне в миг

в сърцето стон на скръб велика:

изтръпнала би в своя бал

до кости глупавата младост,

и младенецът с плач би изтървал

играчката и вече радост

на своето чело не би видял,

и жив човекът в него би умрял!

10

Зови света на празник най-подир!

Хазаин щедър, сладкодумен!

Моли, подреждай гостите на пир,

на пир объркан, остроумен!

По лакомства ще бъде несравним!

С какъв изящен ред домашен

блести!… Но всички имат вкус един

и той е като гроба страшен;

седни и помена свърши ти сам

в тон с радостта на своя дух терзан!

11

С каквото и да бъдат след това

надеждите ти озарени,

с каквато мисъл да реши зова

последното вихровъртене,

то нека с насмешливо тържество

умът сърцето затрептяло

смири и удуши там с мъжество

едно цвъртене закъсняло

и ще получиш, като дар богат,

на опита смразяващия хлад.

12

Или със скръбен жизнен идеал,

отърсил образите земни,

предела земен недалеч съзрял,

цъфтящ бряг зад мъгли студени,

край-отмъстител, който в сън блажен зове

повярвал с чувство обновено

и в живите метежни гласове,

заслушан в химна знаменит смирено,

като във арфи, чийто строй предвзет,

от тебе неразбран, не бе приет —

13

пред занаята оправдан навел

чело, ще паднеш със смирение,

с надеждата, невиждаща предел,

и с утолено убеждение:

знай, свойто аз ти няма да внушиш

на земния звук, няма тука

суетните чада да посветиш

в света на своята наука;

знай, висша или земна, тя на таз

земя не е за нея, а за нас.

14

Ей бясно се понася ураган,

лесът надига говор шумен,

върви запененият Океан

и бий брега талаз безумен:

тъй често глас с банален празен шум

събужда у тълпа ленива

заспалия дълбоко беден ум

и отзвук звучен там открива,

но няма да го чуе оня глас,

изстрадал дълго земната си страст.

15

И нека заблудената звезда

в погрешен полет да мъждука

и изтече в небето без следа;

и нека замени я друга:

земята не е в ущърб от една,

светът със слух не реагира

към воя й заглъхнал в далнина,

тъй както към лъча в Ефира,

от нейната сестра новороден

и към привета в свода извисен.

16

Настъпва зима, бедната земя

е във плешивото безсилие

и радостно блестящите поля

със класове на изобилие

заменя смърт, и образите на

сезона, който си отива,

ще станат равни, снежна пелена

еднообразно ще ги скрива:

пред теб от днеска е такъв светът,

но няма там към бъдна жътва път!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.